25.000
Това е нашият свят - топло, уютно, познато място.
Но се отдалечете от огъня и погледнете нагоре.
Мислите ни скоро отлитат от дома. Не сме ли само незначителни зрънца?
Приветлива ли е Вселената, или е враждебна?
Можем да си стоим тук безкрайно и да се питаме.
Или можем да напуснем този бряг, да напуснем дома...
за да видим Вселената оттук, та чак до предела й.
Да открием чудесата й.
Да се сблъскаме с ужасите й.
Прекрасни нови светове...
Злокобни тъмни сили...
Началото на времето.
Краят на света.
Ще имаме ли куража да погледнем отвъд,
или ще побегнем назад към дома?
Има само един начин да разберем.
ПЪТЕШЕСТВИЕ ДО ПРЕДЕЛА НА ВСЕЛЕНАТА
(Copyright) 2010 Translator's Heaven
Границата на космоса -
само на 100 км нагоре и само на един час път от дома.
Долу животът си продължава, трафикът се движи безспирно,
търговията продължава, а Стар Трек все още е на мода.
Но трябва да оставим зад нас всичко това.
Да потопим пръстче в дълбокия мрачен океан отвъд.
В плитчините,
не много далеч от дома...
на Луната.
Десетки астронавти са отъпкали този път преди нас,
а 12 от тях са стъпвали по самата Луна.
Само на около 400 000 км от дома, на три дни път с космически кораб.
Толкова близо, сякаш тъкмо сме напуснали дома.
Познат, безопасен, в полезрението на Земята.
Прилича на изоставено бойно поле,
бомбардирано от милиони метеорити и астероиди.
Но сега е по-спокойно.
Очевидно от милиони години не е имало големи стълкновения.
Това навява меланхолични спомени - лунният модул "Аполо 11".
Първите отпечатъци от стъпки на Нийл Армстронг.
Сякаш вчера са направени. Няма въздух, който да ги заличи.
Ще оцелеят милиони години.
Може би по-дълго от нас.
Времето ни е ограничено.
Трябва да направим нашата огромна крачка.
По-далеч, отколкото човек някога е отивал.
От мрака се появява дружелюбно лице.
Богинята на любовта - Венера.
Зората, вечерницата.
Понякога приветства новия ден от изток,
друг път - пожелава "лека нощ" от запад.
Зрелищните жълти облаци на планетата отразяват слънчевата светлина.
Ето защо това е най-ярката планета от Слънчевата система.
Сестра на нашата планета.
Тя има почти същия размер и гравитация като на Земята.
Тук би трябвало да сме в безопасност.
Но сондата "Венера Експрес" ни показва, че ослепителните облаци
са съставени от сярна киселина,
че атмосферата на планетата е задушена от въглероден двуокис.
Предупреждава ни за опасност.
Венера е една гневна богиня.
Въздухът е смъртоносен, налягането е непоносимо
и е горещо с температури до 500 градуса по целзий.
Застоим ли се, ще бъдем разядени, задушени, смазани и изпържени.
Нищо не е в състояние да оцелее тук - като това.
Съветската роботизирана сонда "Венера".
Тежката й броня е била разрушена от суровата атмосфера.
Толкова обичана на Земята, тук горе тази богиня е ужасяваща.
Тя е сестрата от Ада,
белязана от хиляди вулкани.
Въглеродният двуокис в атмосферата й привлича слънчевата топлина.
Това е глобално затопляне, изпуснато от контрол.
Преди него Венера може би е била спокойна
и повече е приличала на посестримата си - Земята.
Ако това е истина, може да се окаже и бъдещето на нашата планета.
Започваме да мислим, че мястото ни не е тук,
че трябва да се върнем.
Но има нещо хипнотизиращо в Слънцето.
Като Медуза - твърде ужасяваща да я погледнеш,
твърде могъща, за да й устоиш, примамващо ни напред и напред,
както лампата привлича нощна пеперуда.
Засенчват от Слънцето, изгарян от Слънцето...
това е Меркурий.
Приближете се твърде близо до Слънцето и ето какво се случва.
Температурите се променят жестоко.
През нощта е минус 170 градуса.
През деня достигат до плюс 400.
Изгарян, вледеняван и погледнете тези белези -
следи от бурното минало на Меркурий.
Космическата сонда "Месинджър" ни показва нещо странно.
За размерите си тази малка планета има мощно гравитационно привличане.
Трябва да е по-тежка, отколкото привидно изглежда.
Като една огромна желязна топка, обвита от тънък скалист слой.
Ядрото на някога съществувала много по-голяма планета.
Може би странстваща планета се е сблъскала с Меркурий,
разбивайки с трясък външните й слоеве
в смъртоносна игра на космически пинбол.
Безпризорни планети,
унищожаващи всичко по пътя си, дори цели планети,
а ние сме някъде на пътя - уязвими, безпомощни, малки...
Всичко ни говори да се връщаме.
Но кой може да устои на това...
Слънцето - в цялото си хипнотизиращо великолепие.
Светлината ни, животите ни,
всичко което правим, е контролирано от Слънцето,
зависи от него и дори повече.
То е гръцкият бог Хелиос, препускащ в небето с колесницата си.
Египетският бог Ра, прераждащ се всеки ден.
Летният слънцестоящ изгрев над Стоунхендж.
Милиони години е било така близо, че сякаш сме виждали лицето на Бог.
На 150 млн. километра от дома, на 20 години полет със самолет,
изключите ли го, то е толкова далеч,
че няма да знаем за него в продължение на цели 8 минути.
Толкова е голямо, че можете да поберете в него милиони земи.
Толкова тежко, че гравитацията му контролира цялата Слънчева система.
Но кой го е грижа за числата, пред нас е нещо истинско.
Виждаме го всеки ден, познато лице в небето ни.
Отблизо е неузнаваемо.
Бушуващо море от нажежен газ.
Термометърът скача до 5 000 градуса.
Навътре в ядрото трябва да е милиони градуси.
Достатъчно горещо, за да възпламени ядрена реакция,
превръщайки всяка секунда милиони тонове материя в енергия.
Повече от цялата произведена енергия от човечеството за всички времена.
У дома виждаме тази енергия като светлина,
усещаме я като топлина.
Но отблизо в Слънцето няма нищо успокоително.
Толкова наситена електрическа и магнитна активност,
че ги изхвърля в тези огромни нажежени газови пръстени,
наречени протуберанси.
Всеки от тях освобождава повече енергия от 10 млн. вулкана.
Можете да прекарате Земята през един от тези пръстени
и въпреки това ще имате десетки хил. км незаето пространство.
А когато изригнат, отдолу се показват по-хладните слоеве,
образуващи слънчеви петна.
Те са по-хладни участъци от околните, затова изглеждат черни,
но все още са си по-горещи от всичко на Земята. И са огромни.
Някои обхващат над 50 000 км.
Соларен вятър - свръхнажежен поток от наелектризиран газ,
пръскащ смъртоносна радиация в космоса.
Но един ден всичко това ще приключи.
Горивото на Слънцето ще бъде изчерпано.
Когато умре, това ще е краят и на Земята.
Този бог създава живот и го унищожава.
Повелява почетно разстояние от него.
Тази комета се е отклонила твърде близо.
Изпарявана е от слънчевата топлина,
образувайки опашка, виеща се на милиони километри.
Тук е вледеняващо. Няма съмнение откъде идват тези комети -
от ледените останки на дълбокия космос.
Но погледнете цялата тази пара, гейзери и прах.
Слънцето прави отново това, разтапя леденото сърце на кометата.
Като голяма мръсна снежна топка, покрита със сажди и катран.
Мънички зрънца, приличащи на органичен материал,
съхранен в лед, от... кой знае откога.
Може би дори от зараждането на Слънчевата система.
Подобна комета може да се е сблъскала с младата Земя преди милиарди години.
Може би е "доставила" органичен материал и вода -
първичните съставки на живота.
Дори семената на живота на Земята, които са еволюирали в теб и мен.
Допускайки сблъсък със Земята сега, замислете се за динозаврите,
пометени от удар с комети или астероиди.
Само въпрос на време е, рано или късно, някой ден.
Ако не се защитим, ще последваме динозаврите.
Земята е в безопасност... засега.
Но ако животът на Земята бъде заличен, тук ще сме в капан,
бездомни, безпътни в една враждебна вселена.
Ще трябва да открием друг дом.
Измежду милиардите планети трябва да има някоя,
не твърде гореща, не твърде студена, с въздух, слънчева светлина, вода,
където като Златокоска можем да живеем щастливо.
Червената планета...
несъмнено Марс.
От векове сме гледали за посетители от Марс,
за признаци на живот.
Някъде там долу може да съществува извънземен живот.
Но готови ли сме да го открием, да пренапишем учебниците по история,
да скъсаме научните книги, да преобърнем света ни надолу?
Това, което ще се случи сега, може да преобърне всичко.
Повече от всяка друга планета Марс пленява въображението ни.
Помислете за сай фай филмите, комиксите. Асоциацията - марсианци.
Всичко е само фантастика, нали?
Но ако тук наистина има нещо?
Ако има, то живее на мъртва планета.
Процесите, направили Земята обитаема, тук са приключили преди млн. години.
Червен и обезкървен Марс е една гигантска вкаменелост.
Но нещо е живо - прашен демон - огромен.
По-огромен от най-огромните торнада на Земята.
Тук има вятър, а където има вятър, има и въздух.
Въздухът може да поддържа извънземен живот.
Но за нас е твърде рядък за дишане, със задушаващ въглероден двуокис.
Няма какво да предпазва Марс от слънчевите ултравиолетови лъчи.
И е студено, до - 80 градуса,
вледенена вода в почвата, на полюсите,
дори и в атмосферата - сняг.
Трудно е да се повярва, че нещо може да е живо тук.
Но на Земята има същества, издържащи на екстремен студ, жега
и даже в дълбините на океана.
Сякаш животът е вирус - приспособява се, разпространява се.
Може би точно сега ние разнасяме вируса на живота из Вселената.
Дори и в най-екстремните условия животът обикновено се приспособява.
Но на мъртва планета
без геологическа активност, възпроизвеждаща минералите в земята,
без топлина, която да разтопи замръзналата вода
и целият този прах, трудно е да се види накъде отиваме.
Но не можем да пропуснем това:
Олимп - огромен древен вулкан.
Три пъти по-висок от Еверест.
Толкова обширен,
че би могъл да се разпростре на територията на цяла Испания.
От откриването му през 70-те е обявен за изгаснал.
Като че ли нещо се случва по склоновете му,
сякаш тече лава.
Но потоците лава са отдавна мъртви, заличени от метеоритни сблъсъци.
Освен ако това чудовище не е мъртво все пак.
Ако не е, под кората може да има точно сега разтопена магма.
Това променя всичко.
Вулканичната активност би топяла замръзналата вода в недрата...
възобновяваща минерали и храни, създаващи условията за живот.
Пред това Гранд каньон прилича на пукнатина в тротоара,
продължава и продължава...
толкова далеч, че да се разпростре из цяла Северна Америка.
Но вижте... следа от активност - ерозия
и пресъхнали речни корита.
Може би вулканична активност е разтапяла леда,
караща водата да се лее из този обширен каньон.
Активност може още да топи леда,
да създава вода,
а там, където има вода, може да се зароди и живот.
Ако успеем да открием течна вода, има шанс да открием живи същества.
Марсоходът на НАСА "Опортюнити", промъкващ се бавно из тази пустош.
Открива следи, че тези пусти полета някога са били океани и езера,
които може да са приютили живот.
Погледнете тези клисури.
Когато сондите в орбита около Марс прелитат над тях,
откриват все нови и нови.
Още доказателства, че Марс е жив,
че може да има течаща вода отдолу, образуваща тези долини -
вода, която би поддържала марсиански живот.
Всичко, което ни остава, е да го открием.
Ако и вече не сме го открили, не на Марс, а на Земята.
Съществува теория,
според която животът е започнал тук, преди да се премести на Земята.
Идеята е, че сблъсък с астероид разпръсква от Марс парчета с микроби
в космоса към младата Земя, където посели семената на живота.
Нищо чудно, че Марс ни очарова. Може да е бил древният ни дом.
Ако теорията е вярна, това означава, че всички ние сме марсианци.
Марс, който си мислехме, че познаваме, го няма.
На негово място е тази нова бързопроменяща се планета.
И ако не познаваме Марс, може би най-изследваната планета,
какво друго познаваме тогава?
Сигурно там отвъд има други тайни, очакващи да бъдат разкрити.
Става малко плашещо.
Все едно да се намираш в гигантска компютърна игра.
Но те са съвсем реални -
астероиди, някои от които са стотици километри.
Този е дълъг около 30 километра.
И погледнете - на него е кацнала космическа сонда.
Не е лесно да паркираш на астероид, пътуващ с 80 000 км/ч.
Изисква се много усилие да изследваш плаващ отломък,
отломък, периодично сблъскващ се,
разпадащ се и валящ на Земята като метеорити...
магически символи, свръхестествени предзнаменования
и дори повече от това.
Оказва се, че точно такива отломъци създават планетите,
включително нашата собствена.
Като датираме метеоритите, които откриваме на Земята,
сме узнали, че планетите са родени преди 4,5 млрд. години.
Това са актовете за раждане на Слънчева система и планетата ни,
но поради някаква причина скалите не са формирали планета.
Нещо трябва да ги е спряло, нещо могъщо...
ЮПИТЕР - какво чудовище!
Поне хиляда пъти по-голям от Земята,
толкова огромен, че в него можете да поберете другите планети.
Нещо с такава големина ще има значително влияние над съседите си.
Гравитацията му спира астероидите да образуват планета.
И само погледнете...
зашеметяващо е!
Но отблизо може би нещата не са такива, каквито изглеждат.
Тази гигантска планета е съставена почти изцяло от газ.
Навлезем ли в нея, ще потънем в слоевете й,
недостигайки вероятно никога до твърда повърхност.
Красивата външност на Юпитер - плод на невероятна ярост.
Върти се необуздано,
завихрящ ветрове със стотици километри в час...
разкривявайки облаците в окраски, мощни течения, вихри.
И това: легендарното голямо червено петно.
Най-яростната буря в Слънчевата система.
С размери три пъти колкото Земята бушува вече от над 300 години.
В бушуващите облаци проблясват електрически бури.
Само една мълния е 10 000 пъти по-силна от тези на Земята.
Явно най-безопасното място за наблюдение на Юпитер
е от разстояние.
Каква красота, танцуваща между полюсите,
също като северното сияние на Земята.
Но гайгеровият брояч полудява.
Изглежда, че дори те са смъртоносни с убийствена радиация,
притегляна от космоса от мощното магнитно поле на Юпитер.
Започваме да осъзнаваме, че тук нищо не е такова, каквото изглежда.
Вселената е пълна с противоречия,
илюзии, капани.
Точно сега ни е нужен безопасен хоризонт -
да стъпим някъде на позната земя, да си поемем дъх.
Може би това ще е пъстрата луна Йо.
Тези красиви цветове са разтопени скали, сяра, вулкани,
избълващи изгаряща пепел и сяра на стотици километри височина.
Тук не е безопасно място, това е най-опасното място,
което сме срещали след Слънцето. Магическото ни пътешествие
до предела на Вселената се превръща в безнадежден полет.
Трябва да продължим да вярваме, да се надяваме, че сред опасностите
има чудеса, очакващи ни да ги открием.
650 милиона километра от дома.
Какво странноизглеждащо място!
И все пак изглежда някак познато.
Наподобяващо Арктика с леда, с тези ивици и пукнатини.
Това е Европа и може би както на Арктика
ледът плава върху вода, течна вода.
Мисълта е интригуваща,
но на 800 млн. км от Слънцето Европа е дълбоко замръзнала.
Освен ако гравитацията на Юпитер не създава триене в недрата й,
възпрепятстващо дълбокото замръзване на Европа,
позволяващо на живота да се развива във водите под вледенената й кора.
Може би сме само на метри от извънземен живот...
от цели екосистеми от микроби, ракообразни и дори сепии.
Единственото нещо между нас и вероятността от извънземен живот
е този слой лед.
Но докато не изпратим космически апарат да пробие леда,
Европа ще си остане една от най-големите загадки
на Слънчевата система.
Пленявал е въображенията ни,
витаещ в сънищата ни.
Ето го, въртящ се пред очите ни.
Сатурн - перлата в короната на Слънчевата система.
Срещата с него осмисля всичко, което сме преживели досега.
Има нещо вълшебно в Сатурн - гигантска газова топка,
толкова лека, че би плавала по вода.
Импозантните му пръстени биха се разпрострели от Земята до Луната,
но са тънки едва няколкостотин метра.
Ето го орбиталният спътник "Касини". Засича призрачните радиоемисии,
вероятно генерирани от сиянията около полюсите на Сатурн.
Това е истинска планетарна музика.
"Касини" ни показва, че тези пръстени са отломките от луна,
разбита от гравитационното привличане на Сатурн.
Несравнима красота, създадена от пълна разруха.
Милиарди ледени парчета,
някои от които са като бучки лед, други - с големината на къщи.
Сблъскват се, отблъскват се и отново се събират.
Те са като снимка на младата ни Слънчева система,
когато прахта и газът са опасвали новороденото Слънце
и гравитацията е задействала своята магия...
...съединявайки парчетата от пъзела, докато от отломки като тези...
се е появил нашият дом.
Бихме могли да останем завинаги тук
възхищавайки се на съблазнителна привлекателност на Сатурн.
Но трябва да се отправим нататък.
Имаме да извървим още толкова много и да научим още толкова много...
което не е лесно, когато най-големият обект в полезрението ни е тази луна,
обгърната в плътни облаци.
Титан.
Изглежда, че там има атмосфера.
Има вятър, дъжд, дори и сезони.
И погледнете тези реки, езера и океани.
Най-сходното място със Земята, което сме срещали досега.
Може би си е струвало да се откъснем все пак от Сатурн.
С разликата, че това не е вода, а е втечнен природен газ.
Тук има стотици пъти по-големи количества природен газ,
отколкото са резервите на Земята. Ако можехме да го докараме до дома,
ще захрани колите и градовете ни за хиляди години напред.
А може би един ден
ще го ползваме тук, за да захраним нашите колонии,
допускайки, че на Титан вече не се е зародил живот.
Космическата сонда "Хюгенс",
спусната от "Касини" на повърхността на Титан, за да разбере.
Показва ни, че в почвата има органични материали,
но е толкова студено, 180 градуса под нулата.
Те нямат шанс да образуват живот,
освен ако Титан не се затопля.
Слънцето ще става все по-горещо.
Когато това се случи, може би животът ще процъфти тук,
точно както е станало на Земята преди милиарди години.
Когато Земята стане твърде гореща, може би ще се преместим на Титан.
Може би един ден ще наричаме този далечен свят "дом".
Домът... вече сме на милиарди километри от него.
От тази точка нататък губим визуален контакт със Земята.
Стоим на ръба на пропаст,
отправили взор към мистериозните външни предели на Слънчевата система.
Ако искаме да разберем Вселената, да достигнем предела й,
трябва да скочим.
Невидими от Земята, забулени за знанията на историята,
достигаме външните предели на Слънчевата система.
Като потапяне в дълбокия океан е.
Тези пръстени... изглежда Уран е бил изместен от оста си,
олюлян от странстваща планета.
Тук е зловещо.
Вече започваме да се чувстваме малки, самотни.
Може би така ще се чувстваме
от това, което ще открием в края на Вселената.
Но ние едвам сме напуснали брега.
Ако смалим Земята до едно зрънце, ще сме пропътували едва 2 км.
Но до края на Слънчевата система трябва да пропътуваме още 20 000 км.
Още един странен звяр от дълбините...
богът на морето - Нептун.
Този гигант е обгърнат от метанов газ.
И вижте, буря със земни размери. Жестоки ветрове, духащи с 1500 км/ч.
На Земята слънцето движи ветровете, но Нептун е твърде отдалечен.
Нещо друго трябва да създава тези свирепи ветрове,
но никой не знае какво.
Нашата Слънчева система е огромна. Тревожно е колко малко знаем за нея.
Гмуркайки се по-надълбоко, ето нещо, за което да се вкопчим.
След всички тези кълба от газ - твърда луна.
Тритон
Твърд, но не и стабилен.
Погледнете само тези гейзери - космически комини, бълващи сажди.
Луната обикаля около Нептун в посока обратна на въртенето на планетата.
Истинска космическа битка на характерите,
която тази яростна луна е обречена да изгуби.
Мощната гравитация на Нептун притегля Тритон,
като го забавя и го извива.
Някой ден ще бъде разкъсан от Нептун.
Дотук. Няма повече луни и планети, видими в Слънчевата ни система.
Става по-студено. Отдалечаваме се все повече от Слънцето,
изтръгвайки се от хватката на гравитационните му пипала.
Но погледнете всичко това, не е празно пространство.
Гъмжи от замръзнали скали, вледенени планети,
такива като Плутон.
Доскоро смятахме, че Плутон е сам, а след него няма нищо.
Сгрешихме... Още замръзнали светове.
Откритието е толкова ново, че няма единодушие за наименованията им -
плутини, ледени джуджета, бледи буци...
Каквото и да е наименованието, заключенията са еднакви -
Слънчевата ни система не е моделът, за който го смятахме.
На над 13 милиарда км от дома, най-далечният обект около Слънцето,
още един малък леден свят, наречен Седна, открит през 2003 г.
Орбитата й отнема 10 000 години
и я запраща на 130 милиарда км от Слънцето.
Чакайте... тук има нещо друго.
На 16 млрд. км от дома откриваме космическата сонда "Вояджър-1".
Ако не бяха тези купчини от алуминий и антени,
нямаше да знаем за планетите-гиганти, още по-малко за странните им луни.
Пътува 20 пъти по-бързо от куршум и изпраща данни към дома.
И вижте тази златна плоча отстрани,
нещо като междугалактическо послание в бутилка.
Съдържа поздрави, записани на различни земни езици.
Поздрави от децата на планетата Земя...
И карта, обозначаваща как да се открие Слънчевата ни система.
Но ако сте в джунгла, умно ли е да се провиквате?
Някой или нещо може да чуе вика ни,
да открие къде живеем и да почука на вратата ни, дружелюбно или не.
Облак от космически айсберг са разпростира до безкрайността.
Приличат на познатите ни комети.
Може би е зародил живота тук,
докато нещо не го е изтикало, запращайки го към Слънцето,
както вероятно кометите са посели живот на Земята преди млрд. години.
И като гледаме този лед, може би са ни доставили и вода.
Това е удивителна мисъл - водата в океаните,
в кафето ви, дори във вашите тела...
цялата от тази далечна небесна машина за лед.
Намираме се на 8 милиона милиона, тоест на 8 трилиона км от дома,
но в действителност това е само стъпка на пеленаче.
Напред са трилиони километри, милиарди звезди...
Това е. Време е да отправим взор отвъд познатия простор,
да направим смела крачка към дълбоката необятна Вселена.
В междузвездното пространство.
Междузвездното пространство - далеч отвъд нашата Слънчева система.
Каква гледка!
Милиарди звезди като нашето Слънце,
много от тях с планети, много от тях с луни.
Трудно е да се прецени в коя посока да се тръгне.
Има безкраен брой възможности във всяка посока.
В която и посока да тръгнем, ще ни е нужно сериозно ускорение.
40 трилиона километра от Земята,
150 000 години пътуване със совалка,
а едвам сме достигнали най-близката ни звездна система.
Алфа Кентавър
Не една, а цели три звезди.
Въртят се една около друга, вкопчени в небесно съревнование.
Гравитацията на всяка звезда привлича другата,
безумната им орбитална скорост поддържа взаимното им отстояние.
Застанем ли между тях,
може да бъдем запратени директно към някоя от звездите.
Изпепелени на трилиони километри от дома,
толкова далеч, че километрите губят значение.
Ще трябва да говорим в светлинни години.
На лъч светлина му е нужна година, за да пропътува 10 трилиона км,
така че 40 трилиона километра правят 4 светлинни години от дома.
Това е умопомрачително. Разстояния от такъв мащаб,
че излизат извън представите ни.
И са вълнуващи. Кой знае какви странни светове ни очакват,
какво ще открием, когато, ако достигнем предела на Вселената.
10 светлинни години от Земята. Звездата Епсилон Еридани.
Какви зрелищни пръстени от прах и лед и някъде там
от отломките се формират планети, зараждащите се пред очите ни.
Астероиди и комети, навсякъде.
Може би гледаме Слънчевата система, каквато е била преди милиарди години.
Комети, доставящи органични молекули и вода на тези млади планети,
даващи летящ старт на живота, както са сторили това на Земята.
В центъра на тези събития - звезда, по-малка от нашето Слънце
и все още е в ранна детска възраст.
Какъвто и да е живот в тази система, ще е примитивен.
Тук трябва да има други възрастни, развити звездни системи,
но откриването им ще е като търсене на игла в космически куп сено.
20 светлинни години от Земята.
Звездата Глиезе 581.
Почти на същата възраст е като нашето Слънце.
И в орбита около нея е тази планета.
На точното разстояние от звездата.
По-близо и водата ще заври, по-далеч и ще замръзне.
Идеални условия за еволюирал живот.
И ако е имало удар от комета, доставила вода и органичен материал,
тогава животът - сложни същества като нас,
дори цели цивилизации като нашата - могат да се намират там, точно сега.
И ако съществуват, дори на това разстояние,
те биха могли да уловят телевизионните ни сигнали
и да гледат шоута отпреди 20 години.
Но докато бъдещите поколения не открият способи за комуникация
на тези огромни разстояния, можем само да предполагаме.
Ние и те, живеещи паралелни животи, неподозиращи за съществуването си,
освен ако животът вече не е съществувал и си е отишъл.
Това е проблемът с кометите - те са творци и унищожители,
както динозаврите са установили по трудния начин преди 65 млн. г.
Това е иглата в космическия куп сено,
най-близкият, който достигнахме в обитаема система като нашата.
но това е случайно попадение.
Може да съществуват стотици милиони соларни системи като тази тук...
или не съвсем.
Това е огромно и погледнете -
това е планетата Белерофон.
Толкова близо до слънцето си, че е цяло чудо, че е открита.
Проблемът е, че от Земята не можем да виждаме толкова далечни планети.
"Засенчени" са от блясъка на близките звезди.
Но планетите оказват съвсем слаб гравитационен ефект на звездите.
Измерваме тези едва доловими движения на трилиони километри разстояние
и можем да докажем, че те съществуват.
По този начин засякохме Белерофон през 90-те,
отваряйки хоризонтите за откриването на стотици други далечни планети.
65 светлинни години от Земята. Настройте честотата на тази звезда
и ще уловите телевизионни сигнали от олимпиадата на Хитлер в Берлин.
Звезди-близнаци. Това е Алгол, звездата-демон.
Пораждаща страх от древни времена заради зловещото си поведение.
От Земята изглежда проблясва сякаш една звезда минава пред друга.
Отблизо е дори още по-чудата.
Едната звезда е навлязла в гравитационното поле на другата
и бива засмукана към нея.
Почти на 100 светлинни години от дома, заслушайте се...
Едно от първите радиопредавания, долавящо се като слаб шепот.
И после тишина.
Оттук насетне все едно Земята никога не е съществувала.
Ако има извънземни отвъд, няма да имат и представа за нас.
Сякаш преди цял живот стояхме на брега, съзерцавахме небето
и се чудехме откъде и как сме дошли.
Време е да оценим чудесата, които виждаме,
не само от свидетелствата им за нашия свят,
но и за цялата Вселена,
за нейното минало и нейното бъдеще.
Дълбоко в галактиката, Млечния път, огромна небесна библиотека.
И всяка звезда е като книга с нейната си история.
Всичко е тук, в очакване да повдигнем завесата.
Седемте сестри - дъщери на древния гръцки бог Атлас,
превърнати в звезди, за да утешават баща си,
докато носи небесата на раменете си.
И гигантът Бетелгейзе.
Най-ярката и огромна звезда, която сме видели досега.
600 пъти по-голям от нашето Слънце.
Но това не е звезда.
Не е планета, не прилича на нищо друго, видяно досега.
Призрачен фантом, на повече от 1 300 св. години от Земята.
Тъмният облак на съзвездието Орион.
Прах и газ толкова плътни, че ни задушават.
Изолират ни от Космоса отвън.
Дълбоко вътре в него -
кълбо от светлина, всмукващо прах и газ,
нагряващо се, превръщащо се в топка горещ газ.
Като звезда, като нашето Слънце, но в по-малък мащаб.
Температурата му е милиони градуси.
Толкова е горещо, че се задействат ядрени реакции -
тези, които карат Слънцето ни да свети,
произвеждащи енергия, радиация, светлина.
Ражда се звезда.
Или по-скоро, звезди.
Тъмният облак Орион е огромна фабрика за звезди.
Свидетели сме на раждането на бъдещата вселена.
Очаквахме страховита враждебност,
но откриваме едно от най-великите съзидателни чудеса на Вселената -
раждането на звезда.
Може би прибързахме с изводите.
Струи от газ, експлодиращи навън със скорост от 200 000 км/ч...
запращащи прах и газ на милиони километри разстояние.
Невъобразима буйност, но вижте резултатите...
Думите не стигат.
Мъглявина - огромни ярки облаци газ, реещи се в пространството.
Без вятър тук ще им отнеме хиляди години да се разпръснат.
Те образуват огромна звездна скулптура
и ви карат да осъзнаете, че природата е повече от инженер.
Тя е и художник от най-велик мащаб.
Виждали сме странни неща, но това е истински шедьовър!
Гигантска глава на кон, извисяваща се в Космоса.
Звезди се раждат, остаряват и след това...
След това - какво? Умират ли?
Изтлейват ли бавно в нощта, или изгасват с гръм?
Някъде между това пространство и края на Вселената
се намира отговорът.
На около 4 000 св. години нататък реещи се сияйни облаци,
обикалящи около някогашна звезда като нашето Слънце.
Всичко, което е останало от нея, са тези колоритни газове -
елементи, образувани от ядрена реакция в звездата
и освободени в пространството след смъртта й.
Зелени и виолетови - водородът и хелият -
са първичният материал на Вселената.
Червени и сини - азотът и кислородът -
са тухличките на живота на Земята.
За да живеем ние, звезди като тези е трябвало да умрат.
Кислородът в белите ни дробове, азотът в нашата ДНК -
всичко е резултат от ядрен синтез
и звездите, загинали дълго, преди Земята да е родена.
Съставени сме от ядрени останки от звездите.
Родословното ни дърво започва тук.
В самото му сърце се намира призрак от звезда.
Тя е бяло джудже. Бяло, горещо, малко,
но невероятно плътно. В момента на смъртта на звездата
атомите й се сливат и притискат, правейки я толкова плътна,
че само една чаена лъжичка от това бяло джудже ще тежи 1 тон.
Това е потресаващо предсказание за съдбата на нашето Слънце.
След 6 милиарда години ще се превърне в бяло джудже.
Смъртта му ще възвести и края на живота на Земята.
Кара ви да се чудите колко ли други светове са съществували,
неразказани легенди, завинаги погубени небесни книги.
Но най-великата приказка е все още неразказана.
Трябва да се върнем назад във времето към най-първата глава,
за да разкажем приказката за Сътворението на Вселената.
Разпръснатите останки от мъртва звезда -
мъглявината Рак.
На 6 000 светлинни години от дома дълбоко в нея - звездно гробище.
Научихме толкова много, видяхме немислими неща.
Гледки като тази будят възхищение извън представите.
Ще направим крачката.
Готови сме.
Готови да посрещнем онова, що ни очаква напред,
решени да достигнем до края на Вселената.
Изглежда мъртва, но може би това е само затишие пред буря
след колосална експлозия,
достатъчно могъща, за да превърне огромна звезда в облак прах и газ...
супернова.
Окото на бурята - въртяща се пулсираща звезда - пулсар.
Гравитацията е смазала гигантското ядро на звездата до това.
В диаметър само от 20 километра тя е невъобразимо плътна.
Една топлийка от нея би тежала стотици и може би милиони тонове.
Докато се е свивала,
също както кънкьор, въртящ се и балансиращ с ръце,
така и звездата е започнала да се върти по-бързо.
Два лъча от светлина, енергия и радиация,
въртяща се 30 пъти в секунда, захранваща облака от прах и газ.
Тук радиацията е толкова много, повече отколкото дори на Слънцето.
Това беше най-смъртоносното нещо, с което сме се сблъсквали досега.
Някога то би ни ужасило.
Но сега разбираме, че без опасности нямаше да има чудеса.
Без кошмари нямаше да има сънища.
Получаваме странно усещане.
Усещане сякаш има нещо лошо отпред...
някакво зловещо присъствие.
Нещото, което не бихме искали да срещнем.
Невъобразимо черно - тиранин на звездите.
Пред нас е лицето на унищожението.
Останките от гигантска звезда...
черна дупка.
Вместо да се свие до бяло джудже или пулсар,
тя просто е продължила...
да се свива, докато е станала толкова малка,
че заема едва няколко километра.
Много по-плътна от пулсар, невъзможно да й се противопоставиш.
Премини твърде близо и връщане назад няма.
Сега знаем защо е черна дупка.
Гравитацията й е така могъща, че дори светлината не може да избяга.
Този астероид е парче твърда скала,
но буквално се разтяга, бивайки привлечен към дупката.
Отвътре няма материя в познатия вид, няма време, няма пространство.
Всичките закони на физиката рухват.
Астероидът изчезна. Истината е, че никой не знае къде.
Гледаме на предела на човешкото познание.
В галактиката ни може да се промъкват милиони черни дупки.
Може да са повече от всички звезди в Космоса,
но не бихме ги забелязали, преди да е твърде късно за нас.
Като за тази звезда,
изсмуквана в спирала, потъваща в невидима черна дупка.
Кой може да отрече, че не живеем в огромна черна дупка?
Че цялата Вселена - също, в друга вселена?
Помислете известно време и умът ви ще блокира.
Понякога ни се струва, че колкото повече виждаме,
толкова по-малко знаем.
Но ние знаем, че нашата галактика е по-сложна, по-опасна,
отколкото някога сме си представяли.
А все още се намираме в нашата галактика - Млечния път.
Необятността на Вселената е все още пред нас.
Чудесата, опасностите, тайните - те са някъде там.
Но първо трябва да намерим начин да излезем от Млечния път.
7 000 светлинни години от дома, все още някъде из нашата галактика.
Все едно сме в гора с много дървета, толкова красиви, толкова пленителни,
че е невъзможно да погледнем отвъд и да видим по-голямата картина.
Трябва да открием начин да излезем, да стигнем границата на галактиката.
Само тогава можем да разберем къде е началото на всичко и всички.
Но стоейки пред гледки като тази, е трудно да се напусне.
Колосално сияещ облак на върха на тези велики кули от прах -
стълбовете на сътворението.
Като порта към далечната галактика.
И двата стълба са украсени с мънички издатини.
Неразвити звездни системи...
всяка от които с размерите на нашата Слънчева система.
Още един монумент на удивителната изобретателност на природата.
Трябва да се откъснем от пленителната му красота,
от песента на сирените му,
за да продължим напред към предела на Вселената.
Заслепени от красотата на Млечния път,
сме били слепи за опасностите му и попаднахме в космическо минно поле.
Като експлозия на забавен кадър
гигантски облаци от газ се разпръскват извън звездата -
гигантска звезда, милиони пъти по-ярка от Слънцето.
Навлиза в състояние на топене. Горивото й е на изчерпване.
Ядрените реакции, които я захранват, постепенно утихват в нея.
Наблюдаваме предсмъртната й агония.
Най-накрая ядрото й ще пропадне навътре.
Резултатът - нова черна дупка.
Още една, още по-опасно нестабилна звезда,
но тази се кани да експлодира.
А когато звезда от такъв мащаб умира, е 100 пъти по-жестока от супернова.
Случайно сме попаднали на най-бурната смърт на звезда -
хипернова.
Ядрото колабира. Превръща се в черна дупка.
А това е ударната вълна, надигаща се през звездата,
разкъсваща външните й слоеве към Космоса.
Смъртоносната радиация е навсякъде,
достатъчна за катастрофален ефект върху всяка нещастна планета наблизо.
Когато почти всички видове на Земята са били заличени преди 450 млн. г.,
виновникът може да е бил такъв.
Смъртоносни хипернови, замръзнали комети,
съсипани планети, бели джуджета, червени гиганти, Земята...
мънички капчици в огромен басейн от бяла светлина.
Родната ни галактика - Млечният път.
Искахме да знаем къде сме ние.
Ето го и отговорът.
Цивилизации, минали и настоящи, всички, които някога са живели.
Малка буболечица в планината,
всички, невидими. Не се забелязва дори и частичка.
Нашият дом е микроскопична планета около незначителна звезда.
Ако изчезне още сега, кой или какво дори ще забележи?
И въпреки това, толкова далеч, открихме, че няма по-добро място,
място, на което да живеем.
Едва сега толкова далеч от дома започваме да го оценяваме истински.
Погледнете всички тези звезди, стотици хиляди звезди.
Сигурно една, или повече от една, трябва да могат да поддържат живот.
Може би тук - в този звезден рояк - Големият куп.
През 70-те астрономите изпратиха съобщение в тази посока,
описващо структурата на нашата ДНК и положението на Слънчевата система.
Но то е толкова далеч от дома,
че съобщението няма да пристигне през следващите 25 000 години.
Все още не сме открили живот извън Земята,
но не сме открили и никаква причина да вярваме, че не е тук... някъде.
Има уравнение за определяне броя на други развити цивилизации.
Направете изчисленията и резултатът е шокиращ...
Тук може да съществуват милиони цивилизации,
и то само в нашата галактика.
Всичко, което видяхме досега, се намира в Млечния път.
Сега настъпи нашият шанс
да видим други галактики, да зърнем по-голямата картина
и може би да отговорим на фундаменталния въпрос:
"Откъде се е появило всичко това?"
Сега сме готови да напуснем Слънчевата система, галактиката ни
и да навлезем в междугалактическото пространство.
Извън Млечния път, през огромното пространство между галактиките,
въпреки всички опасности,
достигнахме междугалактическото пространство.
Тук вече няма близък хоризонт.
Дори най-близките галактики са на милиони светлинни години.
Останките от галактики,
разкъсани от огромната гравитация на Млечния път.
Разпръснати, празнота.
Тук Вселената е най-близко до съвършените условия на вакуум,
но дори тук не е напълно празно.
Има едвам доловими струйки газ, фини следи от прах
и нещо друго... тъмна материя.
Толкова мистериозна, че не можем да я видим, усетим,
вкусим, докоснем, или дори да я измерим.
И все пак така разпространена,
че може да съставлява над 90% от материята във Вселената.
Ако тъмната материя съществува, празно пространство не съществува.
Дори тук сме заобиколени от материя. Можем да съдим за съществуването й
по странната сила, която упражнява над галактиките,
като тази - Големият Магеланов Облак.
На повече от 6 милиарда години път с най-бързия ни космически кораб.
На 160 000 светлинни години от Млечния път,
на предела на гравитационния му обхват.
Тази галактика би трябвало да отлети в Космоса,
но нещо я държи тук, нещо невидимо, могъщо -
тъмната материя.
Звезди, купове от звезди, мъглявини...
това е огромна астрономическа съкровищница.
Но забележете това - като огърлица от бляскави перли.
Огнена топка,
раздуваща се вследствие на някогашен масивен взрив, супернова.
Толкова ярка, че когато светлината от експлозията
достигна Земята през 1987 г., беше видима с невъоръжено око.
И толкова мощна, че предизвика низ от ядрени реакции,
слели с огромна мощ атомите, създавайки нови елементи:
злато, сребро, платина... изхвърляйки ги в Космоса.
Златото в пръстена на ръката ви
е било изковано в гигантска супернова като тази
на трилиони километри, преди милиарди години.
Преди да напуснем дома, Вселената изглеждаше толкова чужда,
като нещо си там горе, в небето.
Грешахме. Историята на Вселената е историята на всеки от нас.
Успокоителен е този спомен, докато потъваме в бездната.
Все по-дълбоко и по-надълбоко...
Все по-бързо и по-бързо.
Галактиката Андромеда на 2,5 млн. светлинни години.
Движи се през космоса с почти 1 000 000 км/ч.
Всичко в Космоса се движи като шрапнел от експлозия.
Виждаме галактиката във вида й, когато нашите деди,
човекоподобните маймуни, са бродили из Африка.
Отиваме по-далеч в Космоса
и по-далеч във времето.
Нещо не е наред.
Цяла една галактика експлодира.
Единственото толкова голямо нещо, способно да причини този терор,
трябва да е друга галактика. Изглежда като краят на света,
но вече знаем добре - нещата никога не са толкова прости.
Тази галактика няма да умре,
а ще бъде възродена в нова форма, дори може би с нови звезди,
докато прахта и газът се сблъскват, създават триене, ударни вълни,
задействащи раждането на звезди.
Има ред в този хаос, модел зад безкрайното разнообразие,
безкраен цикъл на раждане и смърт, сътворение и унищожение.
Това е модел, от който е изтъкана необятната материя на Космоса,
която свързва всичките галактики.
Във Вселената има милиарди галактики,
всяка от които има милиарди, дори трилиони звезди,
може би повече звезди,
отколкото са песъчинките по всички плажове на Земята.
А това са само звездите, които съществуват сега.
А звездите, които вече ги няма?
Всички звезди се раждат, още предстоят да се родят.
Най-после започваме да виждаме голямата картина
и нейната величественост, която не сме си и представяли.
Тази галактика, огромна въртележка, е толкова далеч от Земята,
че ако изпратим послание до дома, ще стигне след 27 000 000 години.
Кой знае дали вида ни, планетата ни ще са още там, за да го приемат?
Най-вероятно не.
Пътуваме нататък, назад във времето.
Преди времето на заличаването на динозаврите.
Преди моментът, когато първите същества са пропълзели на Земята.
2 милиарда светлинни години от дома.
Наближаваме предела на Вселената,
завръщаме се към началото на времето.
Това не е галактика.
По-ярко е от стотици галактики, събрани в едно.
Ослепителен лъч от енергия, пръскана на трилиони километри.
Нещо толкова огромно, така ярко трябва да е невъобразимо могъщо.
Опитът ни подсказва, че тук отвъд могъществото означава опасност.
Прилича на квазар - най-смъртоносното нещо във Вселената.
Това може да е краят на пътешествието ни,
точно когато пределът е вече почти в полезрението ни.
Най-смъртоносното, най-чудовищното нещо във Вселената - квазар.
Врящ вихър от свръхнажежен газ,
по-ярък от стотици галактики.
Източникът на тази изключителна сила се намира в сърцето на чудовището...
сърце от мрак -
свръхтежка черна дупка, тежаща колкото милиарди слънца.
Направо раздира цели звезди, изсмуквайки газовете им в квазара.
Поглъща ги лакомо...
докато се превърнат в нищо и изчезнат от видимата вселена.
Видяхме най-лошото, което Вселената може да ни изпрати,
най-могъщите и унищожителни сили, които Вселената е създала.
На самия предел на Вселената.
Почти на една ръка разстояние е.
Трябва да отидем по-далеч и по-бързо,
ако искаме да достигнем пределите на позната ни вселена.
8 млрд. светлинни години от дома. Още галактики.
Но тези изглеждат различно - небрежни, малки, скупчени.
Бидейки назад във времето, виждаме тези галактики такива,
каквито са били, преди още Земята да е била родена.
Те още са млади, още растат.
Приближаваме се все по-близо до мястото и времето на Началото...
преди 12 000 000 000 години.
Погледнете галактиките сега,
приличат на примитивен планктон, плаващ в дълбокия тъмен океан.
Има магия във всичко това - танцуват облаци от прах и газ,
образуват форми, местят се, за да създадат галактики в зародиш.
Така се е родила и нашата галактика.
Те изчезват.
Върнали сме се преди времето на раждането на звездите...
...в мрачната космическа ера.
А преди това... светлина!
Вторичен проблясък от масивна експлозия...
Експлозията, създала позната Вселена.
Почти сме там.
Това е пределът.
Успяхме!
Краят на Вселената.
На 130 милиарда трилиона километра от дома,
преди 13 500 000 000 години
В самият миг на Големия взрив -
най-бурният и съзидателен момент в историята.
Всичко, което някога се е случвало, следва след този момент.
Всяка религия и всяка култура го е интерпретирала.
Но все още не знаем какво е запалило искрата на съзиданието,
или защо.
Тук приключва нашето пътешествие
и започва Вселената.
Безкрайно гореща, малка, плътна точица избухва.
Създавайки пространство, време, материя и самата ни Вселена.
Първо е бил с големината на податомна частица.
Секунда по-късно е достатъчно голям, за да го държите в ръката си.
Няколко мига по-късно вече е с размерите на Земята.
Днес светлината от Големия взрив все още се разпространява,
като съскаш звук от радиото.
Телевизионната ви антена го улавя.
Можете да го видите като пращене по ненастроения ви телевизор.
Продължаваме през времето...
използвайки вълната от взрива.
Всички неща, които видяхме, са само искри от Големия взрив.
Галактики, звезди, планети - всички са просто останки.
Обратно към нашата галактика...
към Слънчевата ни система...
докато не достигнем друга тлееща искра,
носеща се в жаравата след Големия взрив...
Земята.
Трябваше да се върнем в миналото, за да видим бъдещето си.
След 3 милиарда години
огромната галактика Андромеда ще се сблъска с нашата родна.
Ражда се нова галактика. Слънцето и планетите оцеляват,
но са захвърлени в широка нестабилна орбита в новата галактика.
Слънцето става червен гигант, поглъщайки Меркурий и Венера.
Изгаря повърхността на планетата ни, унищожавайки целия й живот.
Слънцето умира
и се свива до бяло джудже.
Съседните звезди също умират,
заменени от бели джуджета, пулсари и черни дупки.
Светлините на галактиката изгасват.
От времето на Големия взрив Вселената вехне, умира...
мъчително, тихо, без много шум.
Но може да има спасителен изход от умиращата ни вселена.
Далечните ни бъдещи потомци
може би ще открият процеп във време-пространството...
червеева дупка.
Ако съществуват други вселени, тя може да изведе наследниците ни
от обречената ни вселена към паралелен свят,
където могат да открият друга Земя, все още в ранно развитие.
Ако имат достатъчно късмет, ще живеят в една нова вселена...
в един нов Дом.
Превод и субтитри: simo76 http://subs.sab.bz
(Copyright) 2010 Translator's Heaven